Rejsen begynder i Pakistans lovløse nordvestlige grænseprovins.
Mange har forsøgt at kontrollere området, men uden held.
Jeg står på toppen af Khyberpasset mellem Pakistan og Afghanistan.
Mange store hære er passeret her.
Alexander den Store, Dareios den Store og Timur Lenk.
I 1842 kom den eneste overlevende efter briternes invasionsforsøg
vaklende denne vej og meddelte, at 17.000 soldaterkammerater var døde.
At mange historiske begivenheder har udspillet sig her
skyldes, at dette er den eneste passage gennem det bjergmassiv
der til sidst bliver til Himalaya.
Vi skal rejse gennem Pakistan, Indien og Nepal
Tibet og Kina, Assam og Bhutan
og til Bangladesh, hvor bjergenes mudder vælter ud i havet.
Vi begynder på Khyberjernbanen, som briterne byggede for 80 år siden.
Er der mange tunneler? Ja, 32.
Jernbanen kostede 160.000 pund pr. km.
Lokomotivet er bygget i Lancashire i 1916. Lokoføreren er noget yngre.
For 70 år siden ville toget have været fuld af britiske soldater
som har draget et lettelsens suk, da de forlod den ugæstfri post.
Bragende varme og nøgne bjergsider.
Her ligger de lokale krigsherrers palæer i dag.
Jernbanen overlever på grund af kærlighed mere end omsætning.
Hvorfor er du her i dag?
Jeg kommer her tit.
Jeg kom fra Dubai i morges.
Direkte fra lufthavnen med tog til Khyber.
Du må være glad for jernbaner. Damp er min store lidenskab.
Med 34 tunneler og 92 broer på en 43 kilometer lang strækning
har Khyberjernbanen potentiale som turistmål. Men hvor er turisterne?
Er det svært at drive jernbanen?
Ja, på grund af den ustabile politiske situation.
Vi har få turister i Pakistan, så det er svært at drive jernbanen.
Hvordan skal vi kunne drive den, hvis der ikke kommer turister?
Her sidder meningsdannere, lokale stormænd og byboer
som ejerne håber at imponere, så jernbanen kan fortsætte.
Er det farligt at rejse her? Nej, ikke nu.
Heller ikke før. Folk i Pakistan er gæstfri.
De behandler gæster bedre, end de behandler sig selv.
Man kan høre Darra i det fjerne. Lyden af kamp.
Men det er en almindelig dag i en by, der lever af sin våbenhandel.
Hvorfor lige her? Det er et godt sted.
Perfekt til våbenfremstilling med de omkringliggende bjerge.
Min guide hedder Zahoor Duranni.
Man har fremstillet våben her i 120 år.
Den stamme, som bor her? Ja, og kun her.
Våbenproduktionen varetages af små butiksindehavere
men de kan lave nøjagtige kopier af alverdens våben.
Flere våbenbutikker.
Ja, det er som Bollywood for våben.
De sælger og køber.
Se der. Man køber et våben og prøveskyder.
Våbenfremstillingen er en stolt tradition
og våbensmedene ligner mere lærde i færd med at læse gamle tekster.
Hvert våben fremstilles med kærlighed og omhu.
Dette er en minikopi af en russisk Kalasjnikov.
Kalasjnikov, AK47. Den kender alle.
Her er delene. Denne del...
De laver altså en del af våbnet.
Og andre dele bliver fremstillet et andet sted?
Ja, hvert værksted specialiserer sig i de enkelte dele.
Senere samles de.
De arbejder med hænderne på gammeldags vis.
Det er det bedste ved det hele.
Det meste bliver lavet i hånden.
Hvem køber våbnene?
Det her er stammernes område.
100.000 mennesker lever i det frie territorium.
Man behøver ikke våbentilladelse.
Unge og gamle bytter våben, som de vil.
Hvis man vil have et nyt og bedre våben
så kan man sælge det gamle.
Priserne er skræmmende lave.
Et enkelt våben koster 10 pund, og en Kalasjnikov ligger på 80.
Intet er umuligt at fremskaffe.
Har I sådan en, som James Bond har? Kender du James Bond?
Han har en pennepistol. Han har altid fine våben.
Her har du pennen. Du kan skrive checks under med den.
Det var bare for sjov! Man skruer toppen af.
Her er der plads til en .22 kugle.
"Med venlig hilsen James Bond."
Skal det være den kugle? Den er lille.
Fra hvilken afstand kan den dræbe?
Omkring 2535 meter.
Jaså. Fra den anden side af gaden.
Se engang. Man kan underskrive kontrakter...
Zahoor forklarer, at i den Nordvestlige Grænseprovins
går folk med våben, som en englænder går med paraply.
Det forklarer den sære fornemhed, man møder.
Her er malerisk og farligt. Afslappet og dødeligt.
Peshawar er kendetegnet ved sine basarer, hver med sin specialitet.
På Chargan Mandi sælges kylling, på Sabzi Mandi grønsager
og på Chour Bazaar sælges alt muligt skrammel.
Et område af byen er viet til tænder.
Hver anden butik synes at være en tandlægeklinik.
Se der. Ja, meget imponerende.
Skal vi gå ind og kigge?
Abdul Wahid ejer en af Peshawars fremmeste klinikker.
Abdul kan være den rigtige til at se på mine plagede hjørnetænder.
Han har lært tandlægehåndværket af sin onkel.
Fyldninger fås meget billigt.
Det koster 50 rupier, omkring 50 pence.
Fra 50 pence op til to pund.
Jag havde problemer med tænderne, da jeg var ung.
Jeg har fået skiftet nogle af dem ud.
Kan han undersøge min mund og se, hvad han finder?
Det bliver spændende at se, hvad han finder. Han har stærke hænder.
Abdul har en finger som en træstamme.
Jeg lukker øjnene og tænker på England.
De skal børstes, siger han.
Vil du børste tænderne?
Undskyld? Du skal børste tænderne.
Sig ikke det. Min tandlæge kigger med. Jeg børster dem.
Jeg har lige spist morgenmad.
Hvis han skulle komme en fyldning i en tand
skulle han så bruge den her? Må jeg se hans bor?
Må jeg se det?
Jeg er med. Der har vi det.
Det ligner noget, man sætter skabe op med.
Men noget i Pakistan er endnu vigtigere end tandpleje.
I Pakistan er man besat af cricket, og det spilles overalt.
Jo yngre de er, desto mere entusiastiske.
Det var trods alt os, der opfandt cricket
så de unge kunne nok lære noget af en erfaren spiller.
Kasteren ser noget selvsikker ud.
Det har han al mulig grund til.
Var den ude?
Hvor er overliggerne?
Så siger vi det. Godt kastet.
Gærdespil har aldrig været min stærke side.
Jeg koncentrerede mig om at lave en uspillelig aflevering.
Fire runs.
Jeg begrænsede det til fire. Men nu er det alvor.
Pinligt. Fejl bold.
Jeg glemmer alt om cricket og fokuserer på komik.
Det virker!
Trumfkort! How was that?
Ja!
Næste dag må jeg opføre mig pænt
for jeg skal møde en af de sidste store godsejere i Pakistan.
Her bor prins Malik Ata Muhammed Khan
og huset er en kopi af Royal Military Academy Sandhurst.
Fra den åbne vogn til palominohestene, der trækker den
står det klart, at prinsen gør tingene ordentligt.
Godmorgen, Michael. Håber, du nyder din rundrejse.
Jeg er ankommet med stil. I morgen er der tyrevæddeløb.
Det skulle være legendarisk. I har nogle af de fineste tyre.
Der er svalt herinde.
Prins Malik bor alene, men vi spiser ved et fuldt opdækket bord.
En flaske står foran mig
men i det tørlagte Pakistan er udvalget begrænset.
Værsgo. Tak. Dejligt.
Rider De selv? Ja.
Prinsen er ikke just en bly viol.
Jeg deltog i VM i Los Angeles.
Der vandt jeg sølvlansen. Så red jeg i Santa Barbara.
Jeg blev verdensmester i 1982.
Fremtoning er vigtigt for jer.
Jeg tænker på de smukke palominoheste
og vestene i guld og sort
som tjenestefolkene bærer.
Det er husets traditionelle livre.
Men det vil ændre sig. Jeg er den sidste dinosaur.
Efter mig ender det. En ny generation.
De er veluddannede, bor i byen og hader livet på landet.
De gider ikke tage sig af en syg hest eller ko.
Jeg tror, jeg er den sidste. Efter mig er det slut.
Flere af betjentene og De selv
har disse prægtige overskæg.
Overskæg er typiske for det her område.
I den gamle britiske hær fik man pension for at have overskæg.
Man fik en særlig løn for det.
Højdepunktet bliver et besøg på væddeløbsbanen.
Prinsen deltager med fire af sine Dhannityre.
Tyreløbet er en vigtig del af den årlige høstfest.
Her har man mulighed for at larme, klæde kreaturerne fint på
glemme arbejdet og måske spille på yndlingstyren.
Tyrene bliver fodret med mælk og honning
og efter en parade bliver de spændt i åg to og to.
Lykkes det at holde tyrene tilbage længe nok
til at rytterne kan komme op på brættet?
Banen er 550 m lang, og der er en Toyota på højkant.
De løber den forkerte vej.
Hvor mange kommer egentlig over målstregen?
Banen er lang. 550 meter. Det kan kun en hest klare.
Det er svært for en tyr at løbe så langt.
Nogle løber ind blandt publikum. Det har de lært.
De ved, at det bliver lettere, når de forlader banen.
De kloge tyre forlader banen hurtigt.
De dumme og de, som har drukket alkohol, løber af sted.
Er det farligt? Du skal møde en af jockeyerne.
Han har redet i 25 år og har mistet en arm.
Han har mistet en arm i et tyreløb.
Du godeste...
Skal vi invitere ham herop?
Det er en gammel jockey.
Han arm sad fast i slæden.
Tyrene trak så hårdt, at armen blev revet af.
Kommer publikum også til skade? Ja, det er endnu farligere.
Havner de midt i det, så er det slut.
Er nogen blevet dræbt? Ja, mange mennesker.
Er det sandt? Ja.
Er det tilladt at løbe med tyrene på den måde?
Før i tiden var mændene stærkere.
Jeg har set nogle fine løbere. Se, der er et dygtigt par.
Et pragtfuldt par.
Mener De rytterne? Nej, tyrene.
Rytterne er også dygtige.
Har De nogle tyre med i løbet? Jeg har haft fire par.
En løb hen til lastbilen, en anden stak af.
Ingen kom i mål. Det var ikke så godt for Dem.
Jo, jeg giver præmierne til de fattige, ikke mig selv.
Pludselig er vi havnet i skudlinjen.
Prinsen råber, at vi skal væk, men Nigel lader kameraet køre.
Heldigvis overlever vi og kan filme videre.
Busstationen i Peshawar er et billede på kunsten at rejse.
Intet køretøj får lov at køre uden udsmykning.
Chaufførerne bruger tid og penge på at overgå hinanden.
Midt i det hele går en kvinde med sin datter.
Et sjældent syn i et land, hvor det offentlige liv er for mænd.
Her er din bus. Hvordan ved du det?
Der står 6808 på den. Det er bussen til Chitral.
Stiger jeg på her? Ja, held og lykke. Håber, vi ses.
Tak, fordi du hjalp mig med at forstå Peshawar lidt bedre.
Lowaripasset er den eneste vej til de fjerntliggende dale i regionen
og det åbner først, når sneen smelter om foråret.
Dette er mit første møde med de høje bjerge
og nu svinder ethvert håb om, at det bliver en nem rejse.
Klarer man turen gennem passet er belønningen det grønne Chitral
som dækker en smal dal ved grænsen til Afghanistan.
Chitral er afskåret fra Pakistan det meste af året
og folk her er ikke som nogen andre.
Indtil for 30 år siden blev de regeret af familien UlMulk.
Siraj UlMulk viser mig moskeen, som hans farfar byggede.
Madrassaen, en religiøs skole, er i fuld gang.
På grund af den religiøse strenghed, der hersker i området
anses fag som naturvidenskab for mindre vigtige end Koranstudier.
Drengene skal lære Koranen og endda på fremmedsproget arabisk.
Uanset, hvad Siraj mener om skolen, så er han stolt over polobanen.
Polo stammer fra Chitral. Jaså? Byen her?
Ja. Briterne tilpassede sporten og gjorde den kendt i hele verden.
Nu spiller man den modificerede version i Hurlingham og Palm Beach.
Men her spilles den oprindelige polo uden regler eller dommere.
Alle nyder at spille. Man skal ikke være rig.
Der er en grund til at så mange er kommet til denne kamp.
Et hold udtages til at repræsentere Chitral om knap en uge
i den hårdeste af alle polokampe:
Den årlige kamp mod ærkerivalerne fra Gilgit.
Kampen spilles i 3.600 meters højde
på verdens højest beliggende polobane.
Det siges, at man førhen ikke spillede med bold
men med et fårekranium eller sådan noget.
Eller med fjendens hoved.
Det siger legenden om polo her i landet.
Men jeg ved ikke, om det er sandt.
Her bliver der ikke slået efter kranier
men det bliver en stor kamp med lokalbefolkningen som tilskuere.
De store bjergpartier på grænsen til Afghanistan
er skåret igennem af slugter og kløfter.
De smalle stier på bjergvæggen er eneste vej ned til dalen
som i århundreder har givet ly til dem, der søgte tilflugt fra verden.
Dybt inde i en slugt bor et folk, hvis religion, kultur og livsstil
skiller sig ud fra resten af Pakistan.
Kalashfolket har hverken bil eller tv
men de har en skole, hvor jeg skal være gæstelærer i engelsk.
Hej.
Tak for det. Det var meget flot.
Fint. Skal jeg sætte mig her hos dem? Tak.
Hej. Jeg er blevet bedt om at lære jer lidt engelsk.
Jeg vil lære jer, hvad forskellige kropsdele hedder.
Hvad er det her?
Hoved.
Meget fint. Prøv at sige det igen. Dette er...
Hoved. Meget fint.
Hvad sidder midt på hovedet? Den kan man ikke overse.
Næsen! Næsen. Virkelig flot.
Og... Mund. Hals.
Arm.
Hånd. Hånd.
Det her er hele hånden.
Men hvad er det her? Tommelfingeren.
Disse kalder man... Fingrene.
En finger. To fingre.
To fingre. Tre fingre.
Ingen fingre.
Og hvad er det her? Ben.
Et ben, lige præcis.
Kalashfolket har ingen nedskrevet historie, så deres ophav er uvist.
Kvinderne med deres karakteristiske hatte med porcelænssnegle på
ses åbent i offentligheden uden slør.
Deres lyse hud og øjne kan være tegn på
at de er efterkommere af Alexander den Store
som var her for 2.000 år siden.
Her er et specielt hus. Her kommer kvinden, når hun har menstruation.
Kalashfolket har meget strenge regler, hvad angår renhed.
Under kvindens menstruation skal de blive inden i et menstruationshus.
Fordi vi siger det er urent at have en kvinde med menstruation i huset.
Derfor kommer de her til det er overstået.
Også når kvinden skal føde-
-kommer de her, og de bliver til efter fødslen-
-i mellem 15 og 20 dage.
Fødsler og menstruation sker herinde.
Må mænd kommer derind overhovedet?
Nej, de må hver røre dem, der er derinde eller gå indenfor.
-Hej. De ser glade ud. -Ja, det er de.
Det er en dejlig ferie for dem. De får hvilet ud.
For kvinder føler sig ofte svage, når de har menstruation.
-Så laver de ikke noget husarbejde. -De skal slappe helt af.
Så det er altså en afslapnings- og rekreations-service.
En nybagt mor skal i templet for at blive renset.
Kviste af steneg og enebær anvendes i en rituel renselse
i forberedelse af ceremonien.
Manden bager brød som et frugtbarhedssymbol.
Det gives til hustruen, når hun og familien ankommer.
Når hun har modtaget brødet, brænder endnu en kvist
og nu er hun officielt renset og kan tage hjem.
Jeg har ikke set noget lignende i Pakistan
så da jeg går gennem landsbyen med min guide
må jeg vende tilbage til spørgsmålet om oprindelse.
Hvor tror du kalashfolket stammer fra?
Grækerne mener, at vi er grækere og nedstammer fra Alexander den Store.
Fra Alexander den Stores invasion?
Bulgarerne mener, at vi er bulgarere.
Grækere og bulgarere slås om jer. Hvad mener du?
Ifølge vores egen historie kommer vi fra et sted, der hedder Seyam.
Men vi ved ikke, hvor det er.
Det var noget af en gåtur. Men du er vant til det.
Du lever et stejlt sted. Ja, jeg er født her.
Sikken en udsigt. Hvilken gud har kalashfolket?
Er der kun en gud? Vi har som sagt en gud.
Vi tror på en skabende gud, som har skabt verden.
Hvad sker der, når man dør? Tror I, man bliver født igen?
Vi tror, at når vi dør
så kommer vores sjæl til det hvide bjerg Palar.
Findes det i virkeligheden? Ja, det ligger der.
Man kan se toppen derovre.
Kommer sjælen derhen? Ja, alle sjælene.
Vi kan ikke se det nu, men vi tror, at der en stor fæstning
til kalashfolkets sjæle.
Det er svært at sige, hvad fremtiden vil bringe.
Deres kultur synes truet af, at dalene bliver mere fremkommelige.
Missionærer, antropologer, rejsebureauer og tvfolk
kan gøre deres livsstil til en forestilling og ikke noget ægte.
Det er tid til at køre op til Shandurpasset.
Hestene er taget i forvejen til den store polokamp.
Shandurpasset ligger endnu 2.100 meter højere oppe.
Vi stopper undervejs for at vænne os til højden. Razachan kører os.
Han kommer fra Chitral, men de taler ikke...
De taler khowar. Jeg prøver at lære lidt khowar.
Jeg har lært ordet for fod. Det er "pong".
"Pong." Meget passende.
Mere om det senere.
Bjergene bliver mere og mere stejle
men hvor end der er et plateau, udnyttes jorden
med enkle midler.
Dette er den lette måde at komme fra Chitral gennem passet.
Polohestene er gået hele vejen.
Ikke alle er tossede med polo.
Jeg ville gerne give dem nogle tips, men jeg skal læse lektier.
Khowar er et fornøjeligt sprog.
Far hedder "tut", mor hedder "nun", og mormor hedder "wow".
Jeg undgår således at tænke på jordskred.
At dømme efter antallet af vejarbejdere, sker de vist ofte.
Himalaya, Karakoram og Hindu Kush er tre mægtige bjergmassiver
som gør landskabet så dramatisk.
På den vestlige side ligger Chitral, og østpå ligger Gilgit
og de to samfund skal mødes her, 3.600 meter over havet
ved Shandurpasset.
Alle tiders. Godt kørt.
Købmænd er allerede ved at sætte boder op.
Man forventer, at tusindvis af mennesker dukker op.
Præcis som alle andre skal jeg ligge i telt.
Shandurpasset er ikke meget andet end en vildmark
så politi, myndigheder og polohold har alle telt med.
Man siger, at der de næste tre dage kommer 10.000 mennesker
som skal spise, drikke og tømme sig på Shandurpasset.
Vent bare og se.
Dette er vores spisestue og festsal på toppen af verden.
Og her...
Forskellige telte. Her har vi et lille bibliotek.
Her opmuntres man til at lære noget og uddanne sig.
Her er køkkenet. Der står flammer ud fra teltet.
Der har vi Zahoor. Zahoor er kok her.
Han gør det godt. Den vigtigste af os alle.
Kokken Zahoor. Her er der brænde. Det er vigtigt.
Her er det eneste varme vand, vi har til de næste par dage.
Det kræver meget brænde. Det er svært at koge vand i denne højde.
Husk, vi er 3.700 meter oppe.
Efter en lille gåtur kommer vi til toiletterne i forskellige farver.
I behøver ikke gå med.
Det er tidlig morgen, og de to hold træner sammen.
Gilgits anfører hedder Bulbul Jan.
Han er 55 år og rider på sin yndlingshest Truc.
Hans hold har vundet to år i træk, og nu vil han lave et hattrick.
Anføreren for Chitral er Sikander UlMulk, Sirajs bror.
Han rider på Bucephalus, en ung og smuk afghansk hest.
Bagefter trækker de sig tilbage til deres respektive lejre
og inden jeg satser nogen penge, må jeg få styr på fakta.
Længere henne i passet og lidt væk fra festlighederne
ligger Gilgits lejr. Den er heroppe.
Vi har knyttet os til Chitral. Det er som at gå i seng med fjenden.
Men BBC må være upartiske, selv i hestepolo uden regler.
Her er Gilgits lejr.
Det virker mere organiseret. De er trods alt fra hæren og politiet.
Trods det er de imødekommende og lader mig tale med Bulbul
mens Truc spiser frokost.
Du er anfører for Gilgit i år.
Hvor mange år har du været anfører?
I fire år. Hvor mange gange har I vundet?
To gange. Og to gange har vi tabt.
Man siger, at polo er 80 procent hest
og 20 procent mand.
Din hest er noget særligt. Du har haft den længe.
Hvor mange år har hesten været med?
15 år. Vi har spillet i Shandur i 15 år.
Hvad er så specielt ved Truc, at den har været med så længe?
En hest på 21 år. Hvad gør den så fremragende?
Han og Truc forstår hinanden meget godt.
Truc kender hans kropsvægt og sådan. De kender hinanden godt.
Derfor præsterer de godt sammen.
Han siger, at Truc ved, om vi vinder eller taber.
"Den kommunikerer og beroliger mig," siger han.
"Jeg vinder kampen for dig."
Hvad siger Truc om årets kamp?
Han er i strålende humør. Jeg skal nok spørge Truc først.
Hos Chitral er der ikke så muntert.
Hestene døjer med skader, og en blev halt under træningen.
De har haft så meget uheld
at jeg spørger Sikander til rygterne om, at sort magi
bliver anvendt mod dem.
Hvorfor sker det for jer? Det ved jeg ikke.
Er det mon sort magi? Hviler en forbandelse over jer?
Jeg har aldrig troet på det.
Men nu tror alle andre på det, så måske...
Publikum strømmer til.
Der er kvindelige tilskuere. De ser med fra en bakke specielt til dem.
Det står klart, at Gilgits effektivitet gør dem til favorit
men Chitral har en afslappet attitude, som kan være en fordel.
Det er freestyle polo, og de synes at favne den ånd.
De spiller for sjov, og det kan jeg godt lide.
Er I stadig lige selvsikre? Udmærket.
I er sikre på at vinde. Det sagde Chitral også.
Og hestene har det godt? I vil vel gerne snart i gang?
Hvordan går det? Godt, tak.
Og hestene? Vi har fundet en.
Vi har købt en ny hest til kampen.
I sidste øjeblik. Vi havde brug for en, men vi fandt ingen.
Men i går aftes lykkedes det, så nu er holdet forbedret.
Den kom med holdet.
Men en anden ejede den, men... I forhandlede lidt...
Kender rytteren hesten? Ja, det gør han.
Er Bucephalus i godt humør? Ja, han har nydt rejsen.
Hvordan har du det? Godt. Vil du videre?
Held og lykke. Vi ses, Sikander.
Sikander er tapper, men den nye hest kan blive et problem.
Nu er der ikke mere at gøre. Sandhedens time er kommet.
Rytterne giver alt, hvad de har i sig, og i denne højde
beror resultatet på hestenes evner til at klare presset.
Chitral kommer overraskende foran, men Gilgit udligner.
I international polo afbrydes kampen hvert syvende minut.
Her arbejder hestene i 25 minutter, og igen i 25 minutter
mens de kæmper for at få ilt i den tynde luft.
Bulbul og Truc regerer på banen, men så tager Chitral over.
Efter forvirring foran målet fører Gilgit igen.
Straks presser Chitral frem og udligner.
Ved halvlegen står der 22.
Gilgit starter stærkest i anden halvleg og kommer foran.
Der bliver gået til den, og netop som kampen bliver rigtig freestyle
får Gilgit deres fjerde mål.
Farten er afslørende. Ryttere og heste kæmper til det yderste.
Så kommer dødsstødet. Bulbuls storslåede ligevægt
giver Gilgit den endelige føring.
Chitrals tilhængere er på vej hjem
mens Gilgits fans hylder deres helte.
Alle bliver så glade, at politiet må tilkaldes.
Jeg forsøger at komme hen til kampens bedste spiller.
Hvordan var det, Bulbul? Jeg er meget glad, tak.
Tak. Godt for Truc.
Så du Truc? Tak.
Chitral er måske plaget af sort magi. For Gilgit er det bare magi.
Efter festen finder folk hjem på den ene eller anden måde.
De fleste skal ned, men vi skal op.
Vi skal højere end Shandur, til is og sne
til et sted, hvor få mennesker har sat foden.
Concordia ligger nær grænsen til Kina, og der mødes to gletschere
omgivet af ti af verdens højeste tinder.
K2, verdens næsthøjeste bjerg, ligger blot otte kilometer væk.
De takkede fæstninger og isklædte fjeldkløfter synes at opsluge mig.
Marianne H. Andersen www.broadcasttext.com